Dva svetry, dvě mikiny, dvoje džíny, spacák, malá deka, ponožky. A taky klec s mojí starou činčilkou.
Před odjezdem jsem složila své plyšové hračky, pečlivě ustlala pohovku a požádala o odpuštění u svého domu, že ho v takovém okamžiku nechávám.
Ale uvědomila jsem si, že už neexistují žádné možnosti a teď je otázka přežití a je to záležitost maximálně několika hodin.
Než jsem odešla, hodila jsem do klece se činčilou drahou pro mě plyšovou hračku, staré telefony, protože tam jsou fotky a jeden strašně důležitý pro mě papír. Tito bastardi mi můžou vzít život, ale nedokážou si vzít moje vzpomínky.
Věděla jsem, že dřív nebo později bude velká válka. Myslela jsem, že jsem toho v životě viděla dost a jsem připravená na všechno. Mýlila jsem se. Letectví je velmi děsivé.
Zvlášť když žijete v Irpini a vidíte tyto zmrdi, jak útočí na Hostomel. Mám nekonečně štěstí, prostě neomezené. Na strašně starém autě jsme projela přímo kolem tankové kolony s písmeny v.
"Nechci už vidět svou matku ve svém domě, ale ona to nedokáže pochopit”
Jak vypadají rodiče a sestra nejkrásnějšího tureckého herce Buraka Özçivita
"Vyšlo to s mojí třetí manželkou": Noví rodiče Libor Bouček a Gabriela Boučková neskrývají své štěstí
"Jako plyšová hračka": nejmenší pudl na světě
Jeden z tanků se náhle rozjel a málem najel do našeho auta. Když jsem se ocitl v relativním bezpečí (relativní, protože dokud existuje Rusko a není zdechlý poslední rusky voják, nikdy a nikde se nebudu cítit v bezpečí) viděla jsem, jak letectví zničilo domy na mé ulici.
Prakticky si nepamatuji první dny po evakuaci, pamatuji si jen, že jídlo vyvolalo okamžitě zvracení a nemohla jsem spát z neustálých záchvatů paniky. Všechno ostatní paměť vymazala.
Několik dní jsem nemohla jít ven, hned jsem měla strašnou paniku na otevřeném prostoru. Chtěla jsem se dostat hlouběji pod zem a sedět tam. V noci jsem pořád slyšela vrtulníky, ty zasrané vrtulníky, které jako první, jak si vzpomínám, přiletěly ten den zaútočit na letiště.
Otevřela jsem okno, poslouchala ticho a uklidnila se, ale za hodinu jsem je slyšela znovu. Podle knížek, takový stáv by měl trvat až pět dní. Knížky lžou, ale teď už jsem v naprostém pořádku. V cizí bundě, v cizí čepici, ale živá a zdravá.
Celé tělo se mi proměnilo v ucho, které nepřetržitě poslouchá každý zvuk. Stále nemohu uvěřit, že místa, kde uplynula třetina mého života, jsou nyní obsazena. Jsem samozřejmě na Ukrajině.
Děkuji všem, kteří se v těchto dnech o mě báli, hledali a psali. Hodně se mi otevřely oči. Nevím, co nás čeká zítra, ale pro jistotu, nikomu z vás jsem nikdy nepřála nic zlého.
Pokud jsem někdy někoho nějak urazila, nebo nebyla s vámi příliš hodna, odpusťte mi to prosím.
To, co se teď děje, není válka, ale genocida. Rusové už dávno překonali činy nejhorších nacistických vojáků. Jsem nekonečně hrdá, že jsem součástí této neuvěřitelné země a tohoto hrdinského národa. Objímám vás všechny.
Moje jediná prosba: přežijte, prosím!
Autorka textu: Evgeniya Podobna
PSALI JSME: VÝCHODNÍ FRONTA SE BRÁNÍ: JAK UKRAJINSKÁ ARMÁDA BRÁNÍ LUHANSKOU OBLAST
PŘIPOMÍNÁME: "KYJEVSKÝ PŘÍZRAK" POVĚDĚL, JAK VYHRÁVÁ VZDUŠNÁ VÍTĚZSTVÍ NA OBLOZE NAD HLAVNÍM MĚSTEM UKRAJINY