Moje rodina je úplná a docela bohatá. Ale moje matka je tyran. Do mých sedmi let bylo všechno v pořádku, ale poté se z ní stal hrozný člověk. V našem domě neustále vládly skandály a hádky.
Máma mi řekla, že už jsem dospělá a bude mi dávat pokyny jako dospělým. A tak jsem sedmiletou musela jít do obchodu na druhé straně města. Hodně jsem plakala a prosila matku, aby mě tak daleko neposílala, ale moje slzy ji nezajímaly, myslela si, že bych měla.
Vzala jsem všechnu svou vůli do pěsti a vešla do obchodu. A to vše proto, že mě matka často ignorovala, když jsem nesplnila její požadavky. Ignorování pro děti je strašná zkouška, která zanechává mnoho traumat.
Jednou jsem řekla mámě, že jsem připravena udělat si domácí úkoly bez její pomoci. Pak pohrozila, že pokud se mi zhorší známky, pošle mě do dětského domova. Zde je pro vás další strach z nezávislosti.
Máma ovládala celý můj život. Kam jít, co nosit, koho si vzít - všechno bylo diktováno pravidly života mé matky. Nakonec se moje manželství rozpadlo, protože mé matce se na chování mého manžela něco nelíbilo. Byl unavený snášet její dovádění a jednoduše mě opustil, aby se chránil před takovým tyranem, jako je moje matka.
O několik let později jsem potkala jiného muže, který je nyní mým současným manželem. Když se maminka dozvěděla, že se bude podruhé vdávat, byla kategoricky proti a vyhrožovala, že se mnou přeruší veškerý kontakt. A tak se také stalo. Teď se nestará o mě ani o její vnoučata, která jsou nucena vyrůstat bez babičky. Pokaždé se snažím vztahy zlepšovat, ale vše se bourá proti pevným zdem, které si máma kolem sebe postavila.
Můj otec nechápe, proč to udělala. Je mi s ním dobře. Navštěvuje mě i svá vnoučata a je s námi neustále v kontaktu.
- Snažil jsem se s ní mluvit, ale ona o tobě nechce nic poslouchat. Tvrdohlavá žena.
"Šli jsme s manželkou do banky pro hypotéku. A pak zaměstnanec uvedl, že hypotéka na mé jméno již existuje"
"Jako plyšová hračka": nejmenší pudl na světě
24letá dívka chodí v plenkách a nasává dudlík: proč ona a její přátelé představují jako děti
"Tělo se zbláznilo, mléčné žlázy začaly rychle růst": Slečna s největšími prsy na světě se dostala do Guinessovy knihy rekordů
- No, moje tchyně je zlatá žena. Pomáhá mi, poslouchá mě, miluje vnoučata. Můžeme si s ní od srdce promluvit a bude to jednodušší.
Tady pomůže snad jen psycholog. Těžko se smířit s takovým postojem od samotné matky. Nevím, co dělat dál, když se rozhodla mě ignorovat. Snad už spolu nikdy nebudeme komunikovat a moc to bolí, protože je to můj nejbližší člověk.
Dřív jsme psali:
“Při další návštěvě svých vnoučat jsem předstírala, že doma nikdo není. Žádné síly”
Která babička by nemilovala svá vnoučata? Zpravidla je miluje více než své děti a ani já nejsem v tomto ohledu výjimkou. Mým dvěma rebelům je už osm let.
A to už je mi pod sedmdesát, stala jsem se babičkou docela pozdě, dcera měla zdravotní problémy a hned po svatbě jsem nemohla porodit děti, utíkaly k nemocničním lékařům, ale dosáhly svého.
Samozřejmě, když se mi narodila vnoučata, snažila jsem se s nimi dceři pomáhat, bydlíme kousek od sebe a většinu volného času jsem zaměstnávala procházkami s dvojkočárkem, vařením, úklidem, praním apod.
Můj zeť tvrdě pracoval, staral se o rodinu a pomáhal mi, takže se nemohl tolik věnovat svým dědicům.
Zatímco děti byly malé a bylo s nimi méně trápení, už to s odstupem chápu. Zpočátku to vypadalo, že tento rytmus s dcerou prostě nevydržíme. Jeden onemocněl, další onemocněl. Starší se rozhodl plavat v louži (10 minut), mladší se za ním okamžitě ponořil.
Postupně jsem si začala uvědomovat, že vzpamatovat se z „boje“ s vnoučaty je čím dál těžší. Přes noc jsem neměla čas odpočívat, občas jsem dceři volala, že jí nemůžu pomoci s ranními přípravami na vnoučata. Dcera byla uražena, ale nedostala se k ní, že už na tom nejsem fyzicky stejně. A abych byl upřímná, chtěla jsem klidný, odměřený život v důchodu.
Moje vnoučata chodila do školy, jen cesta za poznáním vedla kolem mého domu a já s nimi musela komunikovat jak ráno, tak po vyučování. Nejúnavnější byly odpolední návštěvy. Kluci přibíhali hladoví, nadšení, nakrmila jsem je, poslouchala jsem dlouhé historky o uplynulém dni ve škole, pak jsme si zpravidla sedli na hodiny (táta s mámou byli v práci) a asi v šest hodin večer naše komunikace skončila - přicházela moje dcera a vzala děti.
Nedávno, po vypuknutí epidemie, přešla moje dcera na práci na dálku. Její počítač byl připojen k podnikové síti a ona z pohodlí domova distribuovala, plánovala, shrnula výsledky činnosti firmy. Ale můj rytmus se nezměnil, vnoučata se odpoledne se mnou pevně zabydlela.
Nedávno, po vypuknutí epidemie, přešla moje dcera na práci na dálku. Její počítač byl připojen k podnikové síti a ona z pohodlí domova distribuovala, plánovala, shrnula výsledky činnosti firmy. Ale můj rytmus se nezměnil, vnoučata se odpoledne se mnou pevně zabydlela.
Musela jsem jednat nevhodně. Když jsem si pár dní stěžovala své dceři, že mi není dobře, slyšela jsem další volání svých vnoučat a neotevřela jsem dveře. Zvonili ještě půl hodiny a pak odešli do svého domu. O půl hodiny později začala moje dcera volat na telefon:
— Co se stalo?
Vysvětlila jsem, že se celkově nic nestalo, jen jsem si lehla, abych si odpočinula a usnula.
Odpověď nebyla příliš zdvořilá:
— Jasně!
S jistou současnou odlehlostí od rodiny mé dcery mě těší, že jsem podváděla a osvobodila se od povinností každodenní chůvy.
Nyní se s vnoučaty vídáme mnohem méně často, náš vztah se nezměnil, ale mám volný čas, který mi dříve tolik chyběl.